Недка Капралова,
Институт за литература, БАН

СПОМОЩЕСТВОВАНИЕТО ЗА ДРАМАТА ЛЮКРЕЦИЯ БОРДЖИЯ ОТ ВИКТОР ЮГО В ПРЕВОД НА КОНСТАНТИН ВЕЛИЧКОВ И ГЕОРГИ НИКОЛОВ

	Книжовното спомоществователство през епохата на Българското възраждане е сложно и многопластово явление. От една страна, най-общо казано, то е своеобразно продължение на традициите на дарителството, чиито корени отвеждат далеч назад в най-древната история на човечеството, а в частност – на ктиторството и таксидиотството, добре познати на българското общество от средновековието чак до най-ново време. От друга страна, то е част от пазарния механизъм на книгоиздаването, наложен от капиталистическите производствени взаимоотношения. Въпреки изоставането си, дължащо се на османското владичество, България не прави изключение от всеобщите икономически закономерности, които превръщат книгата в стока, по известното определение на Жан-Пол Сартр. Но българското спомоществователство има и една допълнителна характеристика – в условията на болезнено преживяваната изостаналост от останалите, просветени, европейски народи то се превръща в акт на подчертано родолюбие, в израз на всеобщите усилия към по-бързо духовно израстване; затова и името, което окончателно се налага в българското културно пространство за тази станала постепенно чисто търговска практика у другите народи, е емоционално белязано: “с-помоществуване”, изразявайки идеята за помощ и то съвместна, всеобща; за разлика от разпространеното в повечето от другите европейски страни наименование, където това явление е наречено просто “подписка”. От трета страна, обаче, книгата не е просто каква и да е стока, а интелектуален продукт, и като такъв тя става част от едно едновременно социално и духовно общуване – тя е основен елемент в градежа на новите литературни и културни норми на възрожденското общество, а често спомоществователските списъци, наред с предговорите, послесловите и отзивите, очертават картината на рецепцията на дадена творба, а оттук – процесите на изграждане на новата културна парадигма.
	Интересен пример в това отношение ни дава първата литературна изява на Константин Величков – преводът на драмата Люкреция Борджия от Виктор Юго. В 1872 г. – годината, когато драмата е публикувана, 17-годишният Константин Величков и 18-годишният му съученик Георги Николов Златарски (син на видния търновски просветител Никола Попвасилиев Златарски и брат на професор Васил Златарски, самият той също професор по геология и виден учен, ректор на Софийския университет, основател на българската геологическа наука и член на множество научни институции в цяла Европа) са ученици във френския лицей в Галата сарай. Това е първият превод на Юго на български. Драмата разкрива последните дни от живота на Лукреция Борджия, когато тя, разкаяна за извършените от нея престъпления, отчаяно търси прошка от незаконния си син (в драмата – Дженаро, който не я познава), като се опитва да поправи с добри дела стореното и да измие името си, но умира, поразена от ръката на сина си, който едва тогава узнава коя е. По такъв начин драмата на Виктор Юго поставя едни дълбоко нравствени проблеми – за престъплението, разкаянието и наказанието, за силата на майчината любов, за греха и прошката и т. н. Но бива приета противоречиво от българското общество. Израз на противоречивата рецепция откриваме в две посоки. От една страна, като потвърждение за положителен прием, можем да разглеждаме списъка на спомоществователите на драмата, дали подкрепата си за идеите, които тя поднася, със самия акт на подписването на книги. От друга страна, сме свидетели на унищожителна критика – отзивът, публикуван от Тодор Икономов в сп. Читалище, не толкова за качествата на предложения превод, за тях дори не става дума, колкото за самото идейно съдържание, преценено като опасно и вредно за невинния български народ. На трета позиция, по-скоро междинна, застава в. Свобода в поместения кратък отзив, който ни дава представа конфликта между интелектуалците, стоящи зад едното и зад другото издание.
За съжаление, не разполагаме с обявлението, което двамата лицеисти и настоятелите по събирането на спомоществованията разпространяват предварително. Би било интересно да се запознаем с начина, по който двамата младежи, френски възпитаници, са представили на българската публика Виктор Юго и неговата драма, как са убеждавали сънародниците си в ползата от появата на това произведение на български език, в ползата му за българската литература и изобщо за просвещението на изостаналия български народ. Можем обаче да допуснем, че те никак не са се съмнявали, че принасят добро, както и че една пиеса, в която акцентът е поставен върху разкаянието на престъпника, не може да разврати българския народ. Можем също така да допуснем, че за двамата преводачи, а и за тези, които са ги подкрепили със спомоществованието си, българинът е бил достатъчно мъдър, за да разбере моралното послание на драмата на великия френски писател, а не да приема буквално някои “развратни” мисли, и сам да се разврати.
Ето как, обаче, част от общественото мнение в лицето на сп. Читалище приема драмата:
Най-после яви се на свят и тая книжка, за която беше са известило с нарочни обявления еще преди една година и за която са събираха спомоществования. Като я прочетохме от край до край и поискахме да си дадем отчет в намеренията на онези, които са я превели и издали, ний не можихме да додим до друго заключение, освен че тези деца са са увлекли от модата на театрата по нас и са поискали да послужат на тая мода със своя по силен труд. Ако преводачите биха имали друго някакво намерение, то би са показало в книгата. Ако например тий биха искали да принесат нещо полезно на българский книжевен олтар, тогава избора на книгата би бил по-друг. Тий би избрали за своя превод таквази книжка, която отговаря на някоя нужда в народний живот, или от която би извадила полза някоя част от народа. Нищо от таквази цел като не са съглежда в тая книжка, ний сме принудени да си кажем, че преводителите не са имали пред очи ни народните нужди, ни народната полза, а само своя развален вкус и удовлетворението на една потребност, която си съзиждат в главите с прочитанието на подобни книжки от чужда земя и от чужд живот. И наистина, ний питаме нашите млади и ревностни преводачи, каква полза ще излезе от тяхната книжка за Българский народ? Ще му исправи мислите ли върху някои страни на неговий обществен или домашен живот? Ще го просвети ли върху неговите длъжности и ще му послужи ли за побутванье към нравствено съвършенство? Или само ще дразни болното любопитство на неопитните читатели и ще им всипва неусетно в сърдцето отровата на онзи разврат, който уж иска да осъди драмата? Желателно е да чуйме обясненията на преводачите, толкози повече желателно, защото ний намираме голяма опасност в тая книжка за млади и стари читатели. Злодеянията, кръвосмешенията и другите похвални качества, които са изображават в тая книжка, не могат да не оставят дири в младите души, както не може да не остане диря от кала, който трийме по стената. Ако на няколко силни и чисти души тези нечистотии подействуват отрицателно и ги понудят към по-голяма нравствена чистота; върху хилядите обикновени духове тий ще подействуват твърде вредно. Изречения и правила като долните не могат да останат ненаписани в ума на младите хора, в тези зелени души.
ОЛЕФЕРНО. Пението на хубава жена и хубавата гозба, това му са аресва най-много на светът.
ГУБЕТТА. Да прегърна първата и да са наям от втората, това ми най-много аресва.
	За французите, за които е писана книжката и за Лицея, дето е преведена, тя може и да е добра, нъ за нас не само не чини нищо, нъ е и дълбоко опасна. Ето защо съветваме нашите българе да я минават без внимание и да не искат ни да я купуват, ни да я четат. Особенно внимание тряба да обръщаме на това, щото тя да не минува в ръцете на дъщерите и синовете ни, които в своята невинност земат сичко писано в буквален смисъл и си развалят с него и ума, и нравите. Далеч от нашите къщи подобни книжки!
	Нашите млади лицеисти ще сторят много по-добре, ако си употребяват свободните от уроци часове в друга работа полезна за тях и за народа им, или пък нищо не работят, нежели да мислят, че вършат нещо добро, когато вършат зло. Дано първата погрешка да им послужи за добър урок!
А ето и отговорът на Л. Каравелов, поместен във в. Свобода, ІІІ, 3, с. 22, 15 юли 1872:
В Читалището прочетохме, че цариградските българчета из лицеят са превеле драмата на Виктора Гюго Лукреция Борджия. Ние още не сме виделе тая книжка и не знаеме дали е преведена добре, защото Читалище не говори за тоя въпрос почти нищо; то само са оплаква, че тая книжка ще да развали добрите нрави на българският народ. Ако питате назе, то ние можеме да кажеме, че гореказаната драма, ако само тя е преведена както трябва, не е дотолкова убийственна за народът, до колкото е убийственно самото Читалище и Водачите на г. Алека Кръстовича. Това сме готови да докажеме сякога. (рубрика “Книжевни известия”.)
Както вече посочих, книжовното спомоществование през Възраждането не е просто търсене на пари за публикуване на различни книги; наред с другите си характеристики, то е търсене на подкрепата на обществото, на читателите, за определени идеи, носители на които се явяват съответните книги. Като израз на такава подкрепа смятам, че можем да приемем спомоществователските списъци. В обобщен вид данните, които списъкът на Лукреция Борджия ни предлага, са следните:
Всичко – 795 книги.
Всичко лица – 649; от тях: мъже – 597, жени – 52; от които (с обозначена професия): 24 учители, 2 взаимноучители, 6 учителки, 2 взаимноучителки, 152 ученици (от които 14 ученици в Галатасарайския лицей, 26 ученици във Военномедицинското училище), 39 ученички, 3 лекари, 1 архимандрит, 2 йеромонаси, 2 монаси, 11 свещеници, 1 дякон, 1 писар, 1 управител на пансион, 4 кожухари, 1 папукчия, 1 бояджия, 2 кафтанджии, 1 ахтар, 1 часовникар, 2 кундурджии, 1 ханджия, 1 вещепродавец, 1 кацар (общо 15 занаятчии).
Селища: 14 града, от които 10 в България: Татар Пазарджик, Самоков, Чирпан, София, Панагюрище, Пловдив, Станимака, Стара Загора, Търново, Горна Оряховица, Цариград. В Румъния: Букурещ, Тулча. В Сърбия: Белград.
Институции: в Татар Пазарджик: женското дружество (5); в Чирпан: Читалищно дружество “Развитък” (2); в София: ученическа дружина “Напредък” (2); в Пловдив: ученическо дружество “Напредък”; в Стара Загора: девическо ученическо дружество “Венец” (5); в Търново: Читалище “Надежда” (5); в с. Горни Турчета, Търновско: Читалище “Селский труд”; в Тулча: Читалище “Съгласие”.
Дарения: от Цариград: Стефан Фетфаджиев за Калоферското училище (5), Атанас Яков Събин за девическото училище в Копривщица (2), Желю Петков Градинаров от Железник за девическото училище 1 и за Читалището 1; от Букурещ: И. Адженов за Казанлък (10), Д. Хаджи Василиу за Свищов (10).
Видни личности: от Цариград: П. Сребров, Ст. Н. Михайловски, В. Стомоняков, Никола С. Ахтаров, Ст. Т. Доганов, Константин Н. Брадински, Симу Хр. Тошкович, Стефан Савов Бобчев (ученици), Никола Вазов, Лука Ив. Касъров; от Белград: Зинов Поп Петров, Йордан С. Наумов; от Татар Пазарджик: Йордан Ненов, Димитър Славиди; от Самоков: Димитър Н. Карастоянов, Иван Д. Доспевски; от София: Йорданка Филаретова; от Панагюрище: Искро Ц. Мачев, Теодор Белопитов; от Стара Загора: Райна п. Георгиева от Панагюрище, ученичка; от Горна Оряховица: Моско Добринов, Радко Маринов Радославов; от Букурещ: Иван Адженов, Гълъб Панов, Недялко Пандурски.
Анализът на данните от спомоществователския списък налага няколко заключения, които ще изложа накратко, тъй като обстойното им представяне е обект на по-голяма работа. Първо, че драмата Лукреция Борджия прониква предимно в градска среда (подобно е пологението с по-голямата част от подкрепените със спомоществователство книги), което идва да потвърди тезата за преимуществено градския характер на възрожденската култура; за водещата роля на града в усвояването на новото. Второ, прави впечатление големият брой учители и ученици, които, всъщност, са представителната част на българската интелигенция. Можем да предположим, че произведението е било изучавано в училище, било е анализирано, идеите на Юго са били приемани критично, а не във вида, от който се бои сп. Читалище. В допълнение можем да посочим впечатляващото спомоществование от Цариград, което говори в подкрепа на тезата, че двамата лицеисти вече са били добре познати на цариградските българи и дори уважавани. Настоятелите са били няколко: Стефан Фетваджиев от Калофер подписва 1 книга за себе си, 5 за училището в Калофер и събира 20 спомоществования, предимно от калоферци, но и от други; Атанас Георги Попов от Копривщица подписва 16 екземпляра сред копривщенци; Георги Стойнов Бураджиев от Аджар събира 17 спомоществования сред аджарци. Издателят Стефан Златаров събира 15 “тела”. За съжаление няма отбелязани други настоятели от Цариград, макар че очевидно е имало и други, като се съди по броя на подписаните екземпляри. Все пак, и това е нещо, при оскъдицата от данни.
	Заслужава да се отбележи и списъка от Пазарджик. Той се откроява с това, че се оглавява от учителите – Йордан Ненов, Жеко Иванов, Петър Бонев,  Атанас Николов (Абаджиев), Хр. С. Захариев, П. Константинов (Михайлов), Д. Д. Македонский, П. А. Чявдаров, Иван Королоев от Чирпан, Анка Христюва, Анаст.[сия] С. Бамамаджиева (Балсаманджиева). Тази подредба напълно се различава от обикновеното подреждане на имената в българските списъци, които обичайно се оглавяват от високопоставените църковни служители, заможното чорбаджийско или търговско съсловие, свещениците и едва след това следват учителите, понякога на края, след занаятчийте. Тук моделът е напълно различен. 
И не на последно място приемът, който получава драмата на Виктор Юго, ясно говори за процеси на разслоение в градската култура на възрожденското общество. Този прием е част от една сложна културна парадигма, в която основният движещ механизъм е сблъсъкът между старото (родното, българското, патриархалното, познатото) и новото (чуждо, плашещо, развращаващо и т. н.). Отзивът на Т. Икономов в сп. Читалище е израз на позицията на подчертан страх от чуждото, дори когато става дума за произведение на писател като В. Юго, а в конкретната драма действително присъстват цитираните реплики, но само извадени от контекста на пиесата, те могат да получат приписваното им значение. Дискусията около нуждата от такива драми продължава. Две години по-късно Славейков публикува голяма статия за Юго в своя вестник Шутош, в която отделя място и на превода на Лукреция Борджия и защитава двамата преводачи, като обвинява Т. Икономов в крайност.
Рецепцията на Лукреция Борджия е свидетелство за трудното усвояване на новото, както и за отделянето на “висок” пласт в културата, преценен от някои, като Т. Икономов, за вреден за масите, които няма да могат да разберат патоса на подобни творби. 
Интересен проблем поставят и личностите на двамата преводачи. Те са ученици в едно от най-престижните училища в Османската империя – френския лицей в Галата сарай. Този лицей, наред с Военномедицинското училище, колежа в Бебек и др. е своеобразна “ковачница” на елит – почти всички ученици, завършили тези училища, по-късно стават “строители на съвременна България”, по известния израз на С. Радев. Известна е ролята на престижните училища за създаването на националния елит. Струва ми се, че когато става дума за 60-те и 70-те години ХІХ век, определено можем да говорим за особено благодатен период на формиране на български елит, формиране, което започва в престижните училища. Това е още един аспект, по който българското общество не се различава от развитите европейски народи.
Приемът, който драмата Люкреция Борджия от Виктор Юго, преведена на български от Константин Величков и Георги Николов през 1872 г., получава в българското общество, е напълно закономерен, макар и противоречив. Противоречията са неизменна част от развитието и израстването на всяко общество. Но положителният прием, за който свидетелства спомоществователският списък, е категоричен белег за това, че българското общество е достатъчно израсло да възприеме моралните и етични послания на творбата на В. Юго. Едновременно с това, този факт от литературната ни история, говори и друго. През 1872 г. в българското интелектуално поле правят своя дебют двама младежи, френски възпитаници, ученици в елитно училище и дебютът им също е “елитен”. Преводът им внася своя принос за разширяване на хоризонта на културно възприемане на българската публика по посока на богатата френска литература. В онзи момент българската култура особено силно се нуждае от общуване с европейската и в частност с френската – всепризната и водеща по своите достижения, а Виктор Юго е едно от безспорните имена във френската литература. 
Така още с първия си литературен опит Константин Величков заявява присъствието си в българското литературно поле като талантлив преводач – посредник между българската и другите европейски култури. И до края на творческия си път той ще продължи да служи на тази изключително отговорна мисия – да бъде медиатор в името на обогатяването и израстването на българската литература и култура.

LA SOUSCRIPTION POUR LE DRAME LUCRECE BORGIA DE VICTOR HUGO TRADUIT EN BULGARE PAR CONSTANTIN VELITCHKOV ET GUEORGUI NIKOLOV EN 1872
RESUME
En 1872 Constantin Velitchkov fait son début dans le champ littéraire bulgare : il publie, en souscription, sa traduction (avec, comme co-auteur, son camarade de classe, Guéorgui Nikolov) du drame de Victor Hugo, Lucrèce Borgia. Le drame est reçu de manière contradictoire : d’une part, la revue de renom, Tchitalichte (Cabinet de lecture), publie la note de lecture très négative de Todor Ikonomov qui traite le drame de trop immoral et néfaste pour le « jeune » peuple bulgare. Pourtant, la liste des souscripteurs (dont l’analyse détaillée est l’objet de la présente étude) témoigne de l’intérêt que le drame a provoqué et de l’accueil favorable du public.